Psycho

Psycho (film)

Psycho är en amerikansk skräckfilm, regisserad av Alfred Hitchcock, som utkom år 1960 och är baserad på boken av samma namn (1959), skriven av Robert Bloch. Medverkande skådespelare är bland annat Anthony Perkins, Vera Miles, John Gavin och Janet Leigh. Manuskript är skrivet av Joseph Stefano, musiken av Bernard Herrmann, kinematografin av John L. Russel och redigeringen är utförd av George Tomasini. Filmen distribuerades ursprungligen av Paramount Pictures, men sedermera av Universal Studios, filmens totala speltid är 109 minuter, dess originaltitel är //Psycho// och originalspråket är engelska. [1]

Handling

På grund av ett trängande behov av __pengar__ i syfte att kunna hjälpa sin frånskilda pojkvän Sam Loomis (John Gavin) med dennes ekonomiska problem, stjäl den Phoenix-födda sekreteraren Marion Crane ( Janet Leigh ) 40 000 dollar av en av sina arbetsgivares kunder och  tar därefter __till__ flykten i sin bil, på väg mot sin älskades hem i Kalifornien. Vägen från Phoenix, Arizona till Kalifornien är emellertid lång, varvid Marion bestämmer sig för att övernatta i sin bil vid sidan av motorvägen. Hon blir så småningom väckt av en polis, som direkt fattar misstanke på grund av Marions stressade intryck. Han bestämmer sig därför för att följa efter henne och hans misstankar tilltar __ytterligare__ när Marion svänger av vägen och byter ut sin bil mot en annan hos en återförsäljare. När hon återigen kommit ut på motorvägen bryter en kraftig regnstorm ut, vilket får henne att besluta sig för att tillbringa natten på närliggande Bates Motell.

Motellets ägare Norman Bates ( Anthony Perkins ) berättar för Marion att på grund av motellets läge får han sällan några gäster, samt att han, tillsammans __med__ sin mor, bor i huset med utsikt över  sitt motell, varefter han <span style="background-color: #f5f5f5; font-family: arial,sans-serif; font-size: 13px;"> generat erbjuder <span class="hps" style="background-color: #f5f5f5; font-family: arial,sans-serif; font-size: 13px;">Marion att äta middag i hans sällskap. <span style="background-color: #f5f5f5; font-family: arial,sans-serif; font-size: 13px;"> Marion tackar ja, men när Norman går bort till huset för att hämta kvällsmaten <span class="hps" style="background-color: #f5f5f5; font-family: arial,sans-serif; font-size: 13px;">råkar hon höra <span style="background-color: #f5f5f5; font-family: arial,sans-serif; font-size: 13px;"> hur Normans mamma upprört anklagar honom för att vara attraherad av <span class="hps" style="background-color: #f5f5f5; font-family: arial,sans-serif; font-size: 13px;">Marion. När de väl satt sig ned för att äta förargar Marion Norman genom att vagt föreslå att han ska flytta henne till ett hem. Norman medger att det är något han skulle vilja göra, men samtidigt har han ingen avsikt att överge henne.

<span style="background-color: #f5f5f5; color: #000000; font-family: arial,sans-serif; font-size: 13px;">Marion kommer slutligen fram till beslutet att åka tillbaka till Phoenix för att återlämna pengarna hon stulit. Hon börjar klä av sig inne på sitt rum för att ta en dusch, omedveten om att Norman spionerar på henne genom ett titthål i sin kontorsvägg. Marion räknar ut hur hon ska kunna återbetala de pengar hon spenderat med hjälp av papper och penna, spolar därefter ned pappersbitarna i toaletten och kliver in i duschen. Emellertid ser vi att en okänd person (men som av allt att döma tycks vara en kvinnlig gestalt), smyger sig in i badrummet, sliter upp duschdraperiet och hugger Marion till döds med en gigantisk kökskniv. Det dröjer inte lång tid innan Norman finner Marions lik, varvid han drar slutsatsen att hans mor har utfört mordet. Norman gör noggrant rent i badrummet, sveper in Marions kropp i duschdraperiet och lägger därefter ner henne och alla hennes ägodelar (de stulna pengarna inkluderade) i bagageluckan på hennes bil och dumpar den i ett närbeläget träsk.

<span style="background-color: #f5f5f5; color: #000000; font-family: arial,sans-serif; font-size: 13px;">Inte långt senare har Sam tagit kontakt med såväl Marions syster Lila (Vera Miles), som privatdetektiven Milton Arbogast (Martin Balsam), som har anställts för att __hitta__ henne och därmed även de stulna pengarna. Arbogast lyckas spåra Marion till Bates Motell och förhör Norman, som framför den föga övertygande lögnen att Marion lämnat motellet för flera veckor sedan och förbjuder detektiven att tala med modern, under förevändningen att hon är sjuk. Efter detta ringer Arbogast till Lisa och försäkrar henne att han kommer att höra av sig till henne igen så snart han fått sig en pratstund med Normans mor. Arbogast smyger sig upp till deras hus efter att ha försäkrat sig om att Norman är upptagen med annat, men väl inne i huset blir han attackerad av en dold gestalt med samma kökskniv, vilket föranleder hans död. Efter detta konfronterar Norman sin mor, han försöker övertala henne att gömma sig nere i källaren tills det hela blåst över, något som hon bestämt motsätter sig, varvid Norman bär ned henne mot sin vilja.

<span style="background-color: #f5f5f5; color: #000000; font-family: arial,sans-serif; font-size: 13px;">När ganska lång tid har gått Arbogast ännu inte har ringt tillbaka till Lila, tar hon och Sam kontakt med den lokala polisen. Vice sheriffen Al Chambers blir förbryllad när han får höra att Arbogast såg en kvinna i fönstret. Han berättar för dem att Normans mor hade avlidit tio år tidigare. Den unge Norman hade funnit henne död tillsammans med sin älskare, i vad som man inte säkert kunnat fastställa om det var ett mord eller självmord. Då Chambers avvisar Lilas och Sams oro över Arbogast förmodade försvinnande, beslutar de sig för att att själva söka igenom motellet. Under förevändningen att de är ett gift par checkar Sam och Lila in på motellet och söker igenom Marions rum, varpå de hittar papperslappen med " 40 000 dollar" skrivet på den. Sam avleder Normans uppmärksamhet samtidigt som Lila smyger sig in i huset för att se om hon kan finna Normans mor. Sam anklagar Norman för att ha dödat Marion, med pengarna som sitt motiv. I detta ögonblick inser emellertid Norman att Lila saknas, han slår Sam medvetslös och rusar därefter upp till huset. Lila, som ser att Norman är på väg, gömmer sig nere i källaren. Väl där nere upptäcker hon till sin fasa det mumifierade liket av Normans mor. Blott ett ögonblick senare stormar Norman in, iklädd sin mors kläder och med kökskniven i handen. Det är bara Sams ankomst i sista sekunden som räddar Lila från en säker död. Efter detta grips Norman Bates.

<span style="background-color: #f5f5f5; color: #000000; font-family: arial,sans-serif; font-size: 13px;">Rättspsykiatrikern Doktor Fred Richmond (Simon Oakland) berättar efter Normans gripande för Sam och Lila att Mrs Bates lever vidare enbart i Normans eget psyke. Efter Normans fars bortgång levde de två kvarvarande familjemedlemmarna som om de var de enda människorna i hela världen. När hans mamma en dag skaffade sig en älskare kunde emellertid inte längre den unge Norman kontrollera sin svartsjuka och han mördade dem båda i ursinne. Galen av skuldkänslor försökte han omintetgöra det brott han begått genom att ge sin mor livet åter i fantasin. Norman stal hennes lik och såg till att bevara kroppen, han utvecklade till och med en kluven personlighet så att de två personerna skulle kunna samexistera. När Norman är sin mor agerar, samtalar och klär han sig precis som hon skulle ha gjort. Tittaren får reda på att Marion var det tredje offret i raden av vackra, unga kvinnor. I Normans värld är hans mamma lika svartsjuk på honom som han är på henne, vilket är förklaringen till att "hon" måste döda samtliga kvinnor som Norman känner sig attraherad av. Normans psykos hindrar honom från att ha vetskap om något av de mord han begått.

<span style="background-color: #f5f5f5; color: #000000; font-family: arial,sans-serif;">Vi ser Norman sittandes inlåst i en cell, hans sinne psyke domineras för närvarande av modern. En berättarröst säger att hon ska bevisa för myndigheterna att hon är fullständigt harmlös, hon ska inte ens slå ihjäl flugan som satt sig på Normans ena hand. Normans mun spricker upp i ett brett leende som visas över en blek dödskalle samtidigt som bilden sakta tonas ut, för att sedan visa hur Marions bil dras upp ur träsket. [2]

Rollista

Anthony Perkins - Norman Bates Janet Leigh - Marion Crane Vera Miles - Lila Crane John Gavin - Sam Loomis Martin Balsam - Det. Milton Arbogast John McIntire - Vice sheriff Al Chambers Simon Oakland - Dr. Fred Richmond Frank Albertson - Tom Cassidy Pat Hitchcock - Caroline Vaughn Taylor - George Lowery Lurene Tuttle - Fru Chambers John Anderson - California Charlie Mort Mills – Polisofficer Virginia Gregg, Jeanette Nolan och Paul Jasmin (//ej omnämnda i filmens eftertext//) - Norma Bates (Normans mor) röst Ted Knight ( // ej omnämnd i filmens eftertext // ) – polisofficer

Patricia "Pat" Hitchcock, som i filmen spelar en liten roll i form av Marions kollega Caroline, är Alfred Hitchcocks enda dotter. Hon har även spelat i två andra filmer regisserade av sin far, dessa är //Stage Fright// (1950) och //Strangers on a Train// (1951). Hon lever än idag, 83 år gammal.

<span class="hps" style="background-color: #f5f5f5; font-family: arial,sans-serif; font-size: 13px;">Anthony Perkins förvandlades till världsstjärna över en natt tack vare Psycho´s enorma framgång. Emellertid drabbades han så småningom av typecasting <span style="background-color: #f5f5f5; font-family: arial,sans-serif; font-size: 13px;">. N <span class="hps" style="background-color: #f5f5f5; font-family: arial,sans-serif; font-size: 13px;">är Perkins fick frågan om han ändå skulle ha tackat ja tilll rollen, om han innan vetat om att det skule leda till att han drabbades av typecasting (dvs han kom att associeras så starkt med denna roll att det kom att bli närmast otänkbart för publiken att se honom i någon annan typ av roll), svarade han med ett bestämt ja. Anthony Perkins återvände till rollen som Norman Bates i filmens tre uppföljare //Psycho II// (1983), //Psycho lll// (1986), vilken han även regisserade, samt //Psycho IV: The Beginning// (1990).

<span class="hps" style="background-color: #f5f5f5; color: #000000; font-family: arial,sans-serif; font-size: 13px;">Janet Leigh erhöll fram till sin bortgång märkliga, emellanåt hotfulla, telefonsamtal, brev och inspelade kasettband, vilka beskrev vad personen i fråga skulle vilja göra med henne. Ett av dessa brev var så pass motbjudande att hon valde att överlämna det till FBI. Hon fick sedermera besök av två FBI-agenter, vilka meddelade henne att man kunnat lokalisera gärningsmännen, samt uppmanade henne att återigen kontakta FBI om hon i framtiden skulle komma att erhålla liknande brev.

<span class="hps" style="background-color: #f5f5f5; font-family: arial,sans-serif; font-size: 13px;">Rösten till Normans mor gjörs av Paul Jasmin, Virginia Gregg samt Jeanette Nolan. Dessa bidrog också med sina skrik till den scen då Lila upptäcker moderns lik. De tre personernas röster mixades noggrannt <span style="background-color: #f5f5f5; font-family: arial,sans-serif; font-size: 13px;">, bortsett från i filmens slutskede, då modern håller en sista inre monolog, i <span class="hps" style="background-color: #f5f5f5; font-family: arial,sans-serif; font-size: 13px;">denna är det enbart Virginia Gregg som pratar. [3]

Regissör

Sir Alfred Joseph Hitchcock har, under en karriär som sträcker sig över ett halvt århundrade, från början av 1920-talet till mitten av 70-talet, regisserat ett femtiotal olika filmer, från stumfilms-perioden, till det tidiga Hollywood. Några av hans mest kända verk, utöver //Psycho//, är bland annat //Rear Window// (1954), //Vertigo// (1958) //North by Northwest// (1959) och //The Birds// (1963). Några av Alfred Hitchcocks främsta kännetecken är att filmens huvudkaraktär befinner sig på flykt undan lagen (inte sällan för ett brott han/hon inte har begått), ofta i sällskap av en blond kvinna, slut som kastar om all information för tittaren, scener som påvisar bruk av våld och mord samt att det finns oerhört starka sexuella undertoner, som ofta tar avstamp i Sigmund Freuds psykoanalys. [4] Någonting som jag personligen alltid har funnit oerhört intressant med Alfred Hitchcock är att han nästan alltid gör så kallade "Cameo appearances" i sina egna filmer, det vill säga han är synlig för publiken under bara några få ögonblick, utan någon dialog i en statistroll. I Psycho kan man se honom, bärandes en Stetson-hatt, genom Marion Cranes fönster vid 06:35. [5]

Filmtekniker

<span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif;">Nästan samtliga scener i //Psycho//filmades med 50 millimeters-objektiv på 35 millimeters-kameror. Detta trick var ett sätt att på ett mycket naturtroget sätt återskapa en människas synsätt, något som bidrog till att ytterligare involvera publiken i filmens händelser. Att Hitchcock valde att göra filmen i svartvitt snarare än färg hade tre anledningar; först och främst för att hålla budgeten på under en miljon dollar, men även för att dusch-scenen inte skulle bli alltför våldsam, samt eftersom Hitchcock beundrade filmen Les Diaboliques användning av svartvitt. [6]

<span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif;">Alfred Hitchcock var den som lanserade tekniken i vilken kameran rör sig på ett sätt som är tänkt att efterlikna en persons blick <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 80%;">[7] <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif;"> och i Psycho används denna teknik till sin fulla effekt, bland annat när Marion åker bil genom det tunga regnet och skymtar Bates motell längre fram.

<span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif;">Dusch-scenen är nästan ett kapitel i sig. Filmens otvivelaktigt mest kända scen filmades mellan den 17 december och den 23 december år 1959. Sekvensen består av totalt 77 olika kameravinklar (majoriteten är extrema närbilder, med undantag för de två halvbilderna som är direkt före och efter mordet) och 50 klipp, trots att den är enbart tre minuter lång. Kombinationen av extrema närbilder och deras korta varaktighet gör att sekvensen känns mer subjektiv än vad den skulle ha gjort om bilderna bara hade presenterats var och en för sig eller i en bredare vinkel. Detta är ett lysande exempel på en teknik som Hitchcock kallade att "överföra hotet från skärmen till publikens sinne". Musiken som ackompanjerar scenen, vilken består av skriande violiner, violor samt celli, skapades särskilt för filmen av dess kompositör Bernard Herrmann, han döpte den till " //<span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif;">The Murder //<span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif;">" ("Mordet"). Allt blod man ser i scenen är i själva verket chokladsås, vilket syntes bättre i svartvitt och hade en mer realistisk densitet än fejkblod. Ljudet av kniven som sticks in i Marions kropp skapades genom att hugga i en vattenmelon med en kniv. En populär myt är att Hitchcock skulle ha använt iskallt vatten för att Leighs skrik inne i duschen skulle låta mer naturliga. Leigh har emellertid själv förnekat detta vid ett flertal tillfällen, hävdandes att Hitchcock var väldigt generös med tillgången till varmt vatten. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 80%;">[8]

Filmhistoriskt perspektiv

//Psycho// höjde nivån för vad som var acceptabelt gällande våld och sexualitet i filmer. //Psycho// utkom i en tid då produktionskoden (även kallad Hays-koden) nyligen hade urholkats och detta märks väldigt tydligt i dess innehåll då den ställs i kontrast mot tidigare årtiondens filmer. Produktionskoden var en guide gällande censur av den egna produkten i amerikanska filmvärlden, vilken skulle tillämpas av samtliga amerikanska filmskapare efter 1934. Koden sade bland annat att " En film ska inte sänka publikens moraliska standard. Således ska publikens sympati aldrig föras över på brottets, ondskans eller syndens sida." År 1952 kom emellertid ett nytt domslut som omintetgjorde det föregående, detta eftersom det första tillägget när allt kom omkring innefattade även filmskapande. Således kom produktionskoden att få en allt mindre betydelse. [9] Trots detta var Psycho en ytterst kontroversiell film för sin tid. Bara en sådan sak som att vi i filmens början får se ett ogift par liggandes i samma säng, varav Marion iförd endast bh på överkroppen, var tabu vid denna tidpunkt. [10]

Huruvida det var någonting positivt eller inte att //Psycho// gick längre än vad få filmer gjort är naturligtvis diskutabelt, men Psycho´s enorma inflytande är i vilket fall oerhört svårt att förneka i detta avseende. Personligen tycker jag att mer liberala censurregler är någonting positivt, gällande filmer som är avsedda för vuxna och inte barn, naturligtvis. Film är för mig en konstform och jag vill ogärna se att den artistiska friheten kränkt. I vissa filmer är det rent av livsnödvändigt, exempelvis filmer baserade på fruktansvärda händelser, filmen måste skildra hur hemskt det verkligen var så att vi lär oss av historien, menar jag. När det gäller sexualitet i film är jag inne på motsvarande linje; om den tjänar ett syfte är den motiverad, men omotiverad nakenhet och dylikt menar jag att filmbranschen klarar sig bättre utan, då detta enligt min mening endast är ett billigt och omoget (ändock onekligen effektivt) trick för att locka tittare.

//Psycho// brukar anses vara filmen som startade slasher-genren, otaliga filmer har gjort referenser till den, bland annat en av de mest klassiska av dem alla, //Halloween// (1978), i vilken en av huvudrollerna innehas av ingen mindre än Janet Leighs dotter, Jamie Lee Curtis, //High Anxiety// (1977), //Fade to Black// (1980), //Dressed to Kill// (1980), samt //Scream// (1996). Utöver detta brukar Psycho betraktas som den allra första psykologiska thrillern och den (ö)kända dusch-scenen är en av världshistoriens mest ikoniska och parodierade filmsekvenser. [11]

Mottagande

Trots att Psycho inledningsvis erhöll ett minst sagt ljummet mottagande av kritiker, någonting som delvis förklarades av filmens sena visningar, vilka tvingade kritikerna att stressa fram sina recensioner. Det enorma antalet biljetter som såldes, liksom den oerhört positiva respons som filmen fick av vanliga biobesökare <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif;">föranledde emellertid en omvärdering, vilken visade sig vara överväldigande positiv och dessutom ledde till att filmen fick fyra Oscar-nomineringar. Från att ha erhållit omdömen som "a blot on an honorable career" ("en skamfläck på en hedervärd karriär"), "plainly a gimmick movie" ("Uppenbarligen en gimmick-film") och "merely one of those television shows padded out to two hours" ("enbart ett avsnitt ur någon av alla dessa tv-serier som dragits ut i två timmar"), till recensioner som sade "superlative" ("överlägsen") och "masterly" ("mästerlig"). Utöver detta satte filmkritikern <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif;">Bosley Crowther, som var filmrecensent på tidningen //<span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif;"> The New York ////<span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif;">Times //, filmen på sin topp tio-lista för år 1960, efter att ursprungligen ha skrivit "There is not an abundance of subtlety or the lately familiar Hitchcock bent toward significant and colorful scenery in this obviously low-budget job" ("Det finns inte ett överflöd av subtilitet eller den nyligen bekanta Hitchcock, vars inriktning var betydelsefullt och färgglatt sceneri, i detta uppenbara låg budget-verk"). <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif;">Psycho är en av de mest inkomstbringande svartvita filmerna någonsin och brukar idag anses vara en av Hitchcocks allra bästa filmer, samt betraktas som ett filmiskt konstverk av internationella kritiker. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 80%;">[12]

Filmklipp

media type="youtube" key="NG3-GlvKPcg" width="425" height="350"

Denna moderna trailer påvisar allt jag älskar med filmen //Psycho//; den hårresande musiken som spelas under den klassiska dusch-scenen, Anthony Perkins mästerliga skådespel i rollen som Norman Bates (för att inte nämna övriga skådespelare, vilka samtliga briljerar) med hans kusliga monolog ("We´re all in our private traps... And none of us can ever get out"), mystiken och skräcken som präglar motellet och huset uppe på kullen, alla dramatiska scener med dess innovativa och effektfulla kameraperspektiv, exempelvis när Norman Bates släpar Marion Cranes lik ut ur badrummet och det filmas ur ett mycket lågt perspektiv så att vi bara nätt och jämnt kan urskilja Marion. Det låter måhända konstigt, men jag anser att det faktum att //Psycho// är i svartvitt till fullo fungerar till dess favör, att det är långt bättre än om den hade varit i färg. Anledningen till detta är att den genomgående svartvita färgen förstärker //Psychos// ton, vilken är avsedd att sätta skräck i tittaren och ständigt undra vad som ska komma härnäst. Ljuset tonas ut och mörkret förstärks ytterligare, vilket är fullständigt idealiskt för en skräckfilm. Inte ens scenerna som utspelar sig dagtid i fullt solljus är således särskilt ljusa och det finns inte heller några glada färger, vilka är två faktorer som har dämpats för att minska kontrasten med de mörklagda, skräckinjagande scenerna, någonting som bidrar till att öka skräcken och spänningen som tittaren upplever ytterligare. Det är en genuint otäck, ogästvänlig världsbild som målas upp i Psycho och den totala brist på färg förstärker detta tema.

media type="youtube" key="AM7mtFP6d7o" width="425" height="350"

//Psycho II// utkom så sent som 23 år efter originalet, tre år efter Alfred Hitchcocks bortgång. När jag första gången såg //Psycho// kunde jag aldrig ha trott att det fanns en, än mindre tre, uppföljare. Psycho II är till skillnad från originalet, i färg och Alfred Hitchcock hade ingenting med filmen att göra. Jag är i allmänhet kluven när det kommer till uppföljare och jag vet att jag är långt ifrån ensam. Enligt många är flera av världshistoriens bästa filmer uppföljare (//The Godfather: Part II//, //Terminator II: Judgement Day//, //Star Wars Episode V: The Empire Strikes Back//, m.fl.), samtidigt som några av de mest hatade är uppföljare (//Batman & Robin//, //Indiana Jones and the Kingdom and the Crystal Skull//, Star Trek V: The Final Frontier etc.). När vi ser en film vi tycker är lysande, som inte lämnar öppet för en uppföljare, vill en stor del av oss ha mer av samma sak, de karaktärer vi kom att älska, atmosfären som sög in oss, den oförglömliga filmmusiken, emellertid finns det en liten del i oss som förtvivlat önskar att filmen man älskade ska bli lämnad ifred, detta gäller förstås inte om det är uppenbart att filmen är den första i en trilogi (exempelvis //The Lord of the Rings//-trilogin).

Således har du som läsare säkerligen redan räknat ut att jag är kluven i fråga om //Psycho II//. Två av //Psychos// största tillgångar har gått förlorade, den är inte svartvit och den har inte styrkan av att vara regisserad av Hitchcock, men tvärtemot vad man skulle kunna tro tycker jag om filmen, faktum är att jag tycker mycket om den. Det få filmer som tål att jämföras med //Psycho//, så jag väljer att se //Psycho II// för vad den faktiskt är - och som sådan har den flera starka sidor! Detta beror till stor del på Anthony Perkins själv, för att inte nämna Vera Miles, som båda repriserar sina roller som Norman Bates och Marion Cranes syster Lila. Norman Bates är en oerhört fascinerande karaktär, vars brustna psyke jag oerhört gärna vill se utforskas vidare. I //Psycho II// släpps Bates ut från ett mentalsjukhus efter att ha vårdats i 22 år, till synes fullt rehabiliterad (åtminstone till en början), försöker han återanpassa sig i samhället genom att ta ett jobb på en snabbmatsrestaurang. Denna gång skapas en stor sympati för Bates, han är huvudpersonen i den här filmen, i motsats till ettan, i vilken han snarare var dess antagonist. Filmen innehåller flera vändpunkter, vilket håller spänningen på en konstant hög nivå och även ett intressant mysterium. Stämningen, musiken, karaktärerna och kameraarbetet känns inte alltför avlägset besläktat med originalet och jag kunde känna en hel del av den gamla rädsla jag upplevde då jag för första gången fick se ettan, jag blev mycket positivt överraskad. //Psycho II// är en av de bättre skräckfilmerna jag sett, bortsett från slutet, vilket jag känner främst var till för att lämna öppet för en till uppföljare. Tar man bara filmen för vad den är, snarare än att hela tiden ställa den i sin föregångares skugga, tror jag personligen att det är svårt att bli besviken på den.

media type="youtube" key="TSSC2O_ICJE" width="425" height="350"

Om jag generellt sett är kluven i mitt förhållande till uppföljare så är det ingenting emot vad jag anser om remakes, särskilt som det i detta fall är frågan om en version som i princip kopierar originalet scen för scen, bara med nya skådespelare. Och jag kan inte hjälpa det; när jag ser Vince Vaughn i rollen som Norman Bates tänker jag genast på hans roller i filmerna //The Break Up// och //Wedding Crashers//. Han är helt enkelt inte en tillräckligt mångsidig skådespelare i mina ögon för att kunna klara av rollen som Norman Bates, inte heller Anne Heche kommer i närheten av Janet Leigh, vilket för mig i princip innebär att filmen är dödsdömd redan från start. Jag förstår verkligen inte poängen med att göra en remake av Psycho, inte bara eftersom den i mångt och mycket är en ren kopia av originalet, utan med tanke på att filmens tredje och sista uppföljare, //Psycho IV//, utkom så sent som 1990, endast åtta år innan remaken. Tanken var säkerligen att göra //Psycho// tillgänglig för nyare generationer, men sådant är jag personligen alltid emot, inte minst när slutresultatet ser ut såhär. Alfred Hitchcocks //Psycho// är enligt min åsikt en av historiens absolut bästa filmer och att man har gjort en remake av den överhuvudtaget är en smärre tragedi i sig, men när slutresultatet ser ut som det här känner jag mig närmast personligen förolämpad.

Egen recension

Alfred Hitchcock är utan tvekan en av världshistoriens bästa och mest inflytelserika regissörer, såväl som en av mina personliga favoriter. Och Psycho är den film i hans repertoar som jag håller högst. Alfred Hitchcock har kallats för "The Master of suspense" ("Spänningens mästare") [13] och ingenstans märks detta så tydligt som i //Psycho//. Första gången jag såg detta skräckens mästerverk blev jag genuint rädd, trots att jag vid det laget sett ett försvarligt antal skräckfilmer, däribland Tobe Hoopers //The Texas Chainsaw Massacre// (1974), John Carpenters //Halloween// (1978) samt Stanley Kubricks //The Shining// (1980), vilka samtliga brukar betraktas som klassiker inom skräckgenren. Att en svartvit film som utkom ett och halvt till två årtionden tidigare än dessa tre lyckades skrämma mig på en likvärdig nivå är väldigt talande för dess storhet och ett sant bevis på Hitchcocks förmåga att med alla medel bygga upp en kuslig stämning i sina filmer. Att jag skarpt gillar dess uppföljare, trots dess brister, talar varmt för hur mycket jag älskar Psycho och den stabila grund filmen lade, vilket mot alla odds visade sig vara (åtminstone i mina ögon) fullt möjlig att bygga vidare på. Jag älskar vändpunkten i slutet, där man får reda på att Norman Bates mor varit död hela tiden, men att hon (eller åtminstone hans egen bild av henne) fortfarande verkar genom Normans eget brustna psyke. Denna vändning kom som en total chock för mig första gången jag såg filmen och kastade om allt jag tidigare trott mig vetat, någonting som är ett av Alfred Hitchcocks signum.

Jag älskar de kraftiga psykologiska undertonerna som finns i filmen (ytterligare ett av Hitchcocks signum, då hans drog mycket inspiration från Freuds Psykoanalys). I sin dokumentär "//The Perverts Guide to Cinema//" noterar Slavoj Zizek att Norman Bates hus har tre våningsplan, vilka representerar de tre nivåer som Freud indelade det mänskliga sinnelaget i; övervåningen, där hans mamma har sitt rum, symboliserar överjaget (det mänskliga samvetet, vår idealbild av oss själva som vi ständigt strävar efter att försöka leva upp till) denna kommer till av att vi idealiserar våra föräldrar, i Normans fall främst sin mor, modern har fortfarande kraftigt inflytande över Norman trots att han är vuxen. Källaren, dit Norman sedermera flyttar sin mammas lik för att skydda henne, står för detet (en människas biologiska drifter, framför allt sexualitet och ilska), detta kan tolkas som en symbol för Oidipuskomplexet (vilket Freud menade är en period som alla små pojkar går igenom, under denna fas känner den unga pojken en stark attraktion till sin modern och önskar att avlägsna fadern, som upplevs som en rival), att Norman omedvetet fortfarande känner sig attraherad av sin mor och ger efter för sina driftsimpulser när han bär ner henne till "källaren". Slutligen har vi husets mellanplan, vilket är representativt för jaget (vår vilja, vilken ständigt slits mellan de två dominanta motpolerna överjaget och detet), [14] Normans egen vilja är som en slav under moderns inflytande, samtidigt som hans biologiska drifter ger sig till känna, bland annat genom att Norman känner en stark attraktion till den vackra Marion, någonting som är helt oacceptabelt för "moderdelen" i hans psyke. Jag älskar filmer som får mig att tänka efter, de måste inte nödvändigtvis vara onödigt komplicerade, men jag älskar när det finns så mycket mer att hämta än vad som enbart sägs på ytan. //Psycho// är otvivelaktigt en sådan film och det är vad jag gillar allra bäst med den.

Referenser

1. [] 2. [|http://en.wikipedia.org/wiki/Psycho_(film)#Plot] 3. [|http://en.wikipedia.org/wiki/Psycho_(film)#Cast] 4. [] 5. [] 6. [|http://en.wikipedia.org/wiki/Psycho_(film)#Pre-production] 7. [] 8. [|http://en.wikipedia.org/wiki/Psycho_(film)#Shower_scene] 9. [] 10. [|http://en.wikipedia.org/wiki/Psycho_(film)#Controversy] 11. [|http://en.wikipedia.org/wiki/Psycho_(film)#Cultural_impact] 12. [|http://en.wikipedia.org/wiki/Psycho_(film)#Reception] 13. [] 14. [|http://en.wikipedia.org/wiki/Psycho_(film)#Psychoanalytic_interpretation]