Hiroshima+Mon+Amour

Hiroshima Mon Amour Fransk-Japanskt drama från 1959, regisserad av Alain Resnais. Filmen handlar om en fransk skådespelerska (Emmanuelle Riva) som inleder en kort romans med en japansk arkitekt (Eiji Okada) när hon är i Hiroshima för att spela in en internationell fredsfilm. Efter deras natt tillsammans vill han träffas igen men hon nekar honom upprepade gånger, efter att han sökt upp henne på inspelningsplatsen spenderar de hennes sista dygn i Japan tillsammans. De fascineras av varandra och medan deras tid fortskrider kommer allt mer upp om deras liv, främst om hennes förflutna. Det blir en konflikt mellan deras ursprung, deras vilja att vara tillsammans och deras på separata håll lyckliga äktenskap.

Filmen följer ofta inte den klassiska dramaturgiska kurvan i huvudhandlingen utan det är hennes bakgrundshistoria som skapar de olika vändpunkterna även om hennes historia snabbt smälter samman med hennes affär med arkitekten. Alain Resnais hade enligt IMDb först planerat att göra en dokumentär om atombomben över Hiroshima men bestämd sig sedan för att blanda in fiktionella element, om man vet detta när man ser filmen kan man enkelt se hur tanken om en dokumentär hänger kvar även om den får en annan form. Hiroshima Mon Amour är på ett sätt en film om mötet mellan två städer som bär med sig helt olika erfarenheter från kriget som de delar med sig av, detta förstärks extra genom att de både benämner varandra vid deras hemstäder namn istället för deras egna. Om man har spelat teater vet man att man alltid ska ha ett namn på sin roll oavsett hur liten den är för att lättare komma in i rollen, de både skådespelarnas roller har troligen inte fått några namn för att behålla någon slags anonymitet samt förstärka bilden av de två städerna som möts. Filmen inleds med en lång erotisk scen mellan de båda två där de både i början av scenen är täckta av glittrande sand, jag tycker att det är tydligt att den inledande scenen är en referens till de två landmassornas möte och deras dialog ett exempel på Japans beslutsamhet om att ingen som upplevt samma sak kan förstå atombombens förödelse. "Jag såg Hiroshimas sjukhus- det är jag säker på. Sjukhuset i Hiroshima finns där, hur kunde jag inte se det?" "Du såg inte sjukhuset i Hiroshima, du såg ingenting i Hiroshima." Enligt IMDb var filmen pionjär när det gällde de snabba klippen mellan minnen och nutid, mycket likt Eisensteins klippningar mellan slakthuset och fabriken, som ett hjälpmedel för att redan i början dra likheterna mellan hennes ungdomskärlek och arkitekten. Ett tydligt exempel på när den klippningen används är 0.18.04 till 0.18.15 (dra i youtube klippet nedan) när vi direkt förstår att det finns en konflikt tidigt i filmen. När de två romanserna flyter ihop allt mera får Hon allt svårare att lämna Hiroshima och hon ser allt mer av den okände tyska soldaten i honom. Alain Resnais använder sig mycket av melodier som återkommer vid speciella tillfällen, vilket är ett klassiskt verktyg för att få tittaren att koppla ihop olika scener och känslotillstånd. Filmen är mycket djup och även om man kollar på den flera gånger kan det svara svårt att se alla gömda symboler och budskap.

media type="youtube" key="fAstVkUaksE" height="315" width="420"